Scafandrul şi fluturele
Uite! Se trezeşte!
Dr. Cocheton, veniţi vă rog la camera 119, Dr. Cocheton, veniţi vă rog la camera 119
Domnule Bauby, ţineţi-vă ochii deschişi. Ţineţi-vă ochii deschişi.
Domnule Bauby, Ţineţi-vă ochii deschişi
- Aţi dormit o perioadă lungă şi acum v-aţi trezit. - Ce?- Mă puteţi auzi?
Da, vă aud.
Ce se întâmplă?
Iisuse, un spital!
Domnule Bauby, deschideţi ochii!
Încercaţi să îi ţineţi deschişi.
- Aşa. Uite! - Vedeţi lumina?
Aşa...
Să nu vă fie frică, sunteţi într-un spital.
Sunt doctor. Sunt Dr. Cocheton. Şi acestea sunt infirmierele.
Suntem aici să ne ocupăm de dumneavoastră.
Vă amintiţi ce vi s-a întâmplat?
V-am spus... vag... imaginile...
Sunteţi în spitalul maritim din Berck sur Mer pe coastă la Calais.
Aţi fost internat la Paris şi apoi aţi ajuns aici.
Vă amintiţi asta?
Jean-Dominique.
Aţi avut un atac.
Precedat de o comă de aproape 3 săptămâni.
Dar sunteţi în curs de revenire şi o să vă recuperaţi foarte bine.
Vă promit asta.
- Mulţumesc - Acum trebuie să vă întreb alte lucruri.
Aş vrea să vă mişcaţi ochii.
Uite. Aşa
Îmi vedeţi degetul? Uite. Aşa.
Când vă spun să clipiţi, clipiţi vă rog.
Foarte bine.
Acum, încercaţi să îmi spuneţi numele.
- Jean-Dominique Bauby. - Hai, încercaţi.
- L-am zis - Încercaţi cu adevărat. Spuneţi-mi numele.
Jean-Dominique Bauby.
Încercaţi să spuneţi numele copiilor dumneavoastră.
Theophile, Celeste, Hortense.
Să nu vă speriaţi.
Procesul e foarte lung. O să vă recăpătaţi cuvintele.
Ce? Nu mă auziţi? Doctore! Doctore!
Ce se întâmplă? Nu pot să vorbesc.
Nu mă aud, Dumnezeule!
Nu mai pot să vorbesc.
Ce mi s-a întâmplat?
Mă numesc Jean-Dominique Bauby.
Doctorilor?
Oh, OK.
Am suferit un atac. Îmi voi regăsi cuvintele. Îmi voi regăsi memoria.
- E bine, domnule Bauby. E bine. - E bine... - O să avem grijă de dumneavoastră.
O să am răbdare.
De acord.
Ok, vă cred.
Cine a adus florile astea?
Trandafiri.
Click, click...
Ines.
Ai dormit bine?
Să vedem...
Aveţi o un vizitator important. Doctorului Lepage, neurologul dumneavoastră.
Sperăm să fiţi cât mai bine.
Bună ziua.
Alain Lepage, sunt neurologul dumneavoastră. Pe Dr. Cocheton îl cunoaşteţi deja.
Jean-Dominique... Nu, prietenii vă spun Jean-Do.
Am să vă zic cum vă spun prietenii dumneavoastră, de acord?
Doctore, asta-i tot.
Jean-Do, ştiu cât de greu este pentru dumneavoastră.
De asemenea, ştiu că nimeni de aici nu v-a explicat complet despre ce e vorba. Asta e treaba mea, da, treaba mea
Aţi avut ceea ce se cheamă un accident vascularo-cerebral
Ce a deranjat trunchiul cerebral, ce nu mai funcţionează.
Trunchiul cerebral e o componentă principală a computerului nostru intern
Ce face legătura între creier şi măduva spinării.
În trecut, dacă aţi fi avut un atac de genul acesta, probabil aţi fi fost mort.
Dar acum tehnicile de reanimare au avut un progres care ne permite să vă...
Vă putem prelungi viaţa.
E asta viaţă?
- E asta viaţă? - Să vă prelungim viaţa.
Nu mă ascund după deget, Jean-Do. Sunteţi paralizat de la cap la picioare.
Şi... După cum aţi observat, nu puteţi vorbi. Nu puteţi vorbi.
Suferiţi de ceea ce numim
"Locked-in syndrome"
- "Locked-in syndrome." - "Locked-in syndrome."
Nu e nicio alinare pentru dumneavoastră, dar suferiţi de un sindrom extrem de rar
Nu ştim cauza lui.
Nu fumaţi, beţi puţin.
Dar mi-e teamă că e unul din lucrurile acelea inexplicabile.
Dar, în ciuda paraliziei totale
...credem că restul funcţiilor corpului sunt normale, în orice alte aspecte.
- Normale? - Există speranţă.
Creierul funcţionează.
Mă înţelegeţi şi ochii îmi urmăresc mişcările.
Deşi nu sunt total mulţumit de acest ochi.
Muşchii nu mai funcţionează, înţelegeţi asta?
Ochiul nu mai este irigat.
Mi-e frică că trebuie să îl obturez.
- Sau nu? - Să-l obturaţi?
- Cum adică să-l obturaţi? - Dar o să cer o a doua părere.
Bun. Deci. Vrem să vă odihniţi câteva zile.
- Ce credeţi că fac aici? - Şi când sunteţi mai puternic, o să vă viziteze două femei magnifice şi tinere.
Vă invidiez, pentru că atunci când spun magnifice, chiar sunt magnifice.
Sunt superbe, sunt terapeute excelente şi fac miracole.
- Miracole? - Deci, cum vă spuneam, există miracole.
Cum v-am mai spus...
O să se ocupe bine de tine, Jean-Do.
- E bun plecat. - O să se ocupe bine de tine.
Bună ziua.
- Acum sunt în paradis. - Sunt Henriette.
- Şi eu sunt Marie. - Mi s-a spus că puteţi clipi?
Aşa că vreau să clipiţi o dată pentru da şi de două ori pentru nu.
Ghinion, am două creaturi din astea în pat şi nu pot să le fac nimic. - Puteţi citi asta?
Unde?
- H. Durand, ortofonist. - Vedeţi Durand?
- Bune, domnule Bauby. - Doamnă sau domnişoară?
Sunt fizioterapeut. Prioritatea mea e vă învăţ să înghiţiţi.
Aşa că voi lucra cu limba şi cu buzele.
- Sună bine. - Sunt ortofonistul dumneavoastră.
Trebuie să găsim o modalitate să comunicăm. Până vă regăsiţi cuvintele.
- Aveţi o boală foarte rară. - Mi s-a zis...
- Trebuie să muncim mult. - Aşa că nu trebuie să pierdem timpul.
Absolut. Eu am venit doar ca să mă prezint. Pe mai târziu
Mai târziu...
Vreau să ştiţi că...
Că aceasta e cea mai importantă sarcină care mi s-a dat.
Şi sunt foarte hotărâtă să reuşesc. Cu ajutorul vostru, desigur.
Cred că veţi înţelege, dar o să vă mai pun nişte întrebări.
OK?
După dumneavoastră... Clipiţi o dată pentru da, de două ori pentru nu.
Sunt bărbat?
Sunt femeie?
Vă deranjează lumina soarelui?
E miezul nopţii.
- Ce întrebări sunt astea? - Suntem în Paris?
Suntem în Berck?
- Lemnul pluteşte pe apă? - Nu e adevărat.
Vă aduceţi aminte că aţi suferit un atac?
Sunteţi redactor-şef la revista Elle?
Da, am fost redactor-şef la revista Elle.
- Lăsaţi-mă. - OK.
Ochiul drept nu funcţionează cum trebuie.
Aţi auzi ce v-am spus?
Ochiul drept nu "merge" cum trebuie. Am să vi-l cos.
- Să il coaseţi? - Acesta va opri...
...ulceraţia corneei.
Aş fi venit mai devreme, dar am fost să schiez. La Saint Moritz. E magnific în perioada asta.
Mă doare undeva...
Un pic aglomerat, dar nu e nimic ca atunci când cobori pe pârtie cu vântul în faţă.
- Nu vă apropiaţi de mine!
- Să nu vă fie frică. - Nu vă apropiaţi de mine!
- Nu o să simţiţi nimic. - Nu, nu, vă rog...
- N-o să simţiţi nimic, nu vă fie frică.
Nu-mi faceţi asta, vă rog, nu aşa...
Am făcut asta de o mie de ori.
OK. Merge bine..
Nu vă pasă deloc.
Aproape că am terminat. Încă vreo două-trei.
E foarte bine, chiar dacă eu spun asta.
Gata.
Mai întâi îl vom îmbrăca. E bine pentru moral.
Avem o surpriză pentru dumneavoastră.
Vom încerca scaunul cu rotile. 1, 2, 3.
Aşa...
Întoarceţi-le de la stânga la dreapta. Haideţi...
Aşa... Nu îi băgaţi în seamă. Sunt studenţii mei.
Vreau să fiu sigur că aşezat aşa nu va avea spasme incontrolabile. Înţelegeţi?
Are nevoie de o tetieră.
Ne pare rău că trebuie să vă punem în ăsta, Jean-Do. E foarte bine aşa. E perfect.
Vă descurcaţi bine cu scaunul.
- Mă descurc bine cu scaunul. Mulţumesc de verdict. - Astea sunt veşti bune.
Acum, surpriza...
Dumnezeule, ce e asta? Sunt eu?
Arat ca şi cum aş fi ieşit din formol.
Ce oroare.
Asta e surpriza? Să mă văd?
Celine.
Am să vă explic.
Nu e o mare surpriză? Primul vostru vizitator. Femeia dumneavoastră.
- Nu e femeia mea, e mama copiilor mei. - El înţelege tot. Tot.
Veţi pune întrebări prin care să răspundă prin da sau nu. OK?
Va clipi. O dată pentru da, de două ori pentru nu.
De acord?
OK. Aşteptaţi aici. Îi veţi vorbi aşa.
Dacă veţi sta aici, n-o să vă vadă. Şi dacă o să staţi aici, n-o să vă vadă.
Îi veţi vorbi aşa. Da, Jean-Do?
Vă las. Desigur aveţi destule să îi spuneţi.
Au zis că...
Toată lumea se roagă pentru tine.
Nu am venit cu copiii...
Am preferat să te văd eu mai întâi.
Fa bine. Îţi simt lipsa.
Celeste se roagă pentru tine în fiecare seară.
Vrei să îi aduc?
Vrei să îi vezi?
Laurent vrea să vină să te vadă. Vrei să îl vezi?
El totuşi vrea să te vadă
O să îi zic.
Ea a venit să te vadă?
Am vorbit cu ortofonista ta, Henriette. Îmi place
Ea crede că te poate ajuta.
Te rog să nu plângi.
Cunosc gara din Berck. Pot să o văd.
E locul cel mai deprimant din lume.
În orice caz, mi-am petrecut vacanţele aici când eram mic.
Berck, la sfârşitul verii...
Aşteptând trenul spre Paris cu tata...
Era o epocă dezolantă şi deci azi e mai dezolant.
Am tratat-o aşa de rău. Şi pe copii al fel.
Şi acum, nu pot să mă mai revanşez.
Niciodată.
Uitaţi asta.
După cum vedeţi, nu e alfabetul pe care l-aţi învăţat la şcoală.
Literele sunt ordonate în funcţie de frecvenţa folosirii lor. Înţelegeţi?
E, s, a, r, i, n...
Frecvenţe de folosire?
Am făcut nişte cercetări cu nişte colegi...
... şi sper că am găsit un sistem care funcţionează...
- Pentru tine. - Uitaţi cum funcţionează:
Vă gândiţi ce să spuneţi. Când sunteţi gata, clipiţi.
şi eu o să spun alfabetul, foarte încet, literă după literă
Când am spus prima literă din cuvânt, clipiţi.
O să o scriu şi o să trecem la litera următoare şi aşa mai departe.
Aşa vom avea cuvinte, fraze.
Încă două lucruri: clipiţi de două ori când cuvântul e gata
Ca şi cum aţi apăsa pe butonul de spaţiu la o tastatură, şi, dacă am făcut o greşeală. Clipiţi rapid de mai multe ori.
Da, nu pare uşor, dar vom reuşi.
Şi prietenii şi familia îl pot folosi.
Sunteţi gata, domnule Bauby? Uitaţi-vă la mine
Vreţi să încercăm? V-aţi gândiţi să spuneţi ceva?
Foarte bine.
- Vom încerca. - Aşteptaţi, nu...
- Nu ştiu ce vreau să spun, dar... - E.
- E. E prima literă? - Nu.
- E nu e prima literă. - Nu, nu e E, nu ştiu ce să zic.
Ştiu că e greu, vom merge mai încet...
E, s, a, r, i, n, t, u, l, o...
E prea încet.
Nu pot să-mi mai ţin prea mult ochiul deschis. Grăbeşte-te.
J
- Je (Eu)? - OK.
Aşa. primul cuvânt e "Eu"?
Primul meu cuvânt e "eu". Încep cu mine.
E, s...
S?
- Nu. - Nu?
- Nu, nu e S. - A mers prea repede.
N-o să meargă niciodată, e un coşmar, n-o să meargă niciodată.
Continuăm?
Nu are sens, nu are sens.
Lăsaţi-mă în pace.
O, mă îmbăiez, o.
Pe braţele mele.
Pe spatele picioarelor.
Am 42 de ani...
... şi sunt spălat ca un copil mare.
Mă spală la fund cu un burete
E comic, finalmente.
Dar, cum zice poetul:
Doar un nebun râde când nu e nimic de râs.
- Trimite-mi o bezea. - Poftim?
Hai.
Încercaţi.
Hai.
Încercaţi.
- E dificil. - Fără oglindă.
- Trebuie să munciţi. - Nu vreau să mă văd.
Când vă odihniţi, când vă uitaţi la televizor sau oricând, vreau să exersaţi să vă folosiţi buzele.
- De acord? - Da.
Şi vreau să exersaţi şi un alt lucru.
Să vă alunecaţi inima spre spatele cerului gurii.
Aşa veţi învăţa din nou să înghiţi. Priviţi.
Haha. Nu e drept, chiar nu e drept.
- Acum dumneavoastră. - Plecaţi cu oglinda.
Deschideţi gura.
Hai...
Încercaţi să vă mişcaţi limba spre spate.
- Nu pot. - Hai, încercaţi.
Nu pot.
Bine. V-aţi mişcat limba.
- Fără oglindă. - Încercaţi iar? Hai.
- Incredibil. - Da. - E bine.
O să vă ajut să vă mişcaţi capul aşa.
- Dumneavoastră faceţi totul. - La stânga.
Bine.
Dreapta. Good.
Din nou stânga.
Îmi simţiţi mâinile pe faţă?
Nu.
Nu e grav, veţi simţi.
Suntem foarte onoraţi să vă avem aici.
Sunt abonată la Elle.. Îmi place mult.
Dar aş vrea ca manechinele să nu arate a băieţi, dumneavoastră nu?
- Cum credeţi... - Ele devin din ce în ce mai slabe.
E o lume ciudată.
Ce frumoasă e...
Sunt foarte credincioasă. Mă rog pentru dumneavoastră în fiecare zi.
Poate vedea doar cu ochiul drept. Uită-te la el când vrei să vorbeşti.
Cine e?
Pierre Roussin.
- Mă recunoşti? - Bineînţeles.
Clipeşte o dată pentru da... - Nu l-am mai sunat niciodată pe acest tip.
- Vă las - Nu, vă rog nu.
De ce l-am mai sunat pe niciodată pe acest tip?
Am auzit ce vi s-a întâmplat. Şi aş vrea...
Nu, am fost obligat să vin din cauză la ce mi s-a întâmplat.
Într-un anumit fel, ştiu prin ce treceţi.
Deoarece a fi luat ostatic nu e atât de deferit de ce vi se întâmplă.
- Nu? - Ostatic?
Jean-Dominique a fost destul de bun să-mi dea locul lui dintr-un avion.
Avionul a fost deturnat şi am fost reţinut ostatic în Beirut pentru..
4 ani, 4 luni, 2 săptămâni, 5 zile şi 7 ore.
Eram într-o celulă, foarte, foarte mică.
Era foarte greu să respir.
O numeam mormântul meu.
- Ştiu multe despre vinuri. - Ce s-a întâmplat cu mâna lui?
În fiecare zi recitam clasamentul vinurilor de Bordeaux din anul 1855.
Chateau Margaux, Margaux. Chateau Lafite Rotschild, Pauillac.
Asta m-a ajutat să nu devin nebun sau complet nebun.
Desigur, au fost momente în care eram disperat, sinucigaş, nervos.
Din cauză că am fost tratat rău, murdăria, cruzimea...
Dar în mod special aşteptarea, a fost foarte greu să aştept.
Dar am supravieţuit.
Şi am supravieţuit pentru că m-am agăţat de ce mă făcea om
E o asemănare între lucrurile care v-au rămas şi cele care mi-au rămas.
Agăţaţi-vă de umanitatea dumneavoastră şi veţi supravieţui.
- Umanitate? Uşor. - Asta am venit să vă spun.
De ce nu l-am sunat când s-a întors din Beirut?
M-am simţit prea vinovat.
- E ridicol, dar... - Nu e ridicol, mi-e ruşine.
V?
O?
Eu vreau?
Ce vreţi, domnule Bauby?
M
O
U
R. Mourir (a muri)
Vreţi să muriţi?
Cum puteţi spune asta?
Sunt oameni care vă iubesc, pentru care contaţi.
De abia vă cunosc şi ţin mult la dumneavoastră.
Şi sunteţi viu, aşa că nu spuneţi că vreţi să muriţi.
E lipsit de respect şi obscen.
Vreţi să continuaţi?
Foarte bine.
O să revin atunci când vă răzgândiţi.
Îmi pare rău.
- Ce? - Am mers un pic prea departe.
Odihniţi-vă.
Sper să îţi placă. N-am prea ştiut ce să-ţi aduc.
Poftim asta.
Ce e? Ce faci?
Ce e asta?
Nu, nu e adevărat. Arăt ca un iepure cu asta.
Eu citesc literele şi tu clipeşti. OK?
- De acord?
- S sau A? - Ce vrei.
- A. - De acord, A.
N?
De acord, N.
Anne.
Trebuie să te uiţi la mine, Laurent
Am uitat să mă uit la tine. Scuză-mă. O să încep. O să citesc mai puţin repede.
Cum vrei...
Amuzant.
Nu am fost niciodată un vizitator bun al spitalelor.
- Sunt genul care aduce struguri pacientului şi apoi le mănâncă. - Nu e adevărat.
De ce ţi s-a întâmplat asta?
Toată lumea vorbeşte despre asta. Am fost seara trecută în Cafe de Flore.
... am auzit pe cineva spunând: Îl Ştii pe Jean-Do Bauby? Acum a devenit o legumă.
- O legumă. - Nu poată să vă vadă
Cine a zis asta?
Ce fel de legumă? Morcov, cartof, castravete
Azi simt că existenţa mea nu a fost decât un mic lanţ de mici ratări
Femeile pe care nu am ştiut să le iubesc şansele pe care nu am ştiut să le valorific
Momentele de fericire pe care le-am lăsat să scape.
O cursă a cărei rezultat îl ştiam
Dar în care am fost incapabil să pariez pe câştigător.
Am fost orb sau surd?
Sau a fost nevoie de o nenorocire care să lumineze adevărata mea fire
Sunt încă aici
Va simţiţi mai cooperativ?
Bine
Ştiţi, dumneavoastră şi cu mine suntem aici pentru a progresa
- Bine? - Da, doamna.
Foarte bine.
Atunci încep.
D?
A?
N?
K? Mulţumesc.
Mulţumesc?
Mulţumesc.
- Pot să vă numesc Jean-Do? - Femeile nu sunt complicate.
Mulţumesc, Jean-Do.
I?
K? Am?
Am decis să nu mă mai plâng niciodată.
Tocmai mi-am dat seama că în afară de ochiul meu sunt doar două lucruri care nu sunt paralizate
Imaginaţia mea...
... şi memoria mea.
Ele sunt singurele mele posibilităţi de a scăpa din închisoarea mea
Pot să îmi imaginez orice, pe oricine, oriunde
Pot să las marea din Martinica să mă mângâie
să o vizitez pe femeia pe care o iubesc.
Să ma închin lui Ozym Andias, regele regilor
Pot să îmi imaginez orice
Să îmi trăiesc visele din copilărie sau ambiţiile mele de adult
Acum vreau să îmi amintesc de mine aşa cum eram odinioară
Chipeş, nonşalant, fermecător. Al dracului de seducător .
Încântător pentru unii. Dar asta nu sunt eu, ci Marlon Brando.
...ăsta sunt eu.
- As dori cu Betty Mialet? - Da, eu sunt.
Mă numesc Henriette Durand, sunt ortofonist la spitalul Berck-sur-Mer.
Vă sun din partea unuia dintre pacienţii mei, domnul Jean-Dominique Bauby.
Jean-Do? Cum se simte?
- Bine, doar că... - Groaznic, am auzit că e paralizat.
- Că e incapabil să comunice. - Da... doar că nu e întru totul exact.
Da, intraţi. Pardon.
Vă sun pentru că a întrebat dacă nu puteţi face ceva pentru el.
Bineînţeles. O clipă?
...tot ce vrea.
Spune că a semnat un contract cu dumneavoastră... pentru o carte
A zis?... Dar vorbeşte? Credeam că nu poate să vorbească
Vorbeşte. Se exprimă într-un fel. Vă voi explica
- În legătura cu cartea... - Are un contract cu noi.
- Dar, având în vedere circumstanţele... - Ar vrea să o facă.
- Să scrie o carte. - Glumiţi? E imposibil.
Vă asigur că se poate
Dar... credeţi că puteţi găsi pe cineva care să scrie după dictare
Cineva răbdător.
Cineva care să fie aici în fiecare zi. Cineva anume.
Da, înţeleg. Vă caut eu.
După spusele lui Betty, Claude Mendibil este trimisă din cer.
Persoana cea mai potrivită pentru această treabă.
Betty exagerează de fiecare dată. Trebuie să mai exersez. Voi lucra cu Henriette.
Cum doriţi. Va merge repede.
Vreţi să spuneţi ceva?
Nu?
Să nu vă fie frică.
Claude a luat o cameră de hotel. Ar trebui să vă hotărâţi cum să vă organizaţi.
Sora mă trezeşte la 5:00 AM, mă voi gândi la ce vreau să scriu şi voi învăţa pe de rost
Trebuie doar să veniţi la 8 şi vă voi dicta ce am pregătit
- Înţeles. Îmi voi da silinţa. - Ştiu.
- Putem să începem mâine? - Bineînţeles.
- În spatele? - În spatele perdelei de pânză mâncată de molii...
...transparenţa lăptoasa anunţa venirea zorilor.
Mă dor călcâiele, capul îmi atârnă greu.
Şi un fel de costum de scafandru uriaş îmi întemniţează întregul corp
Acum trebuie să redactez carnetele de voiaj imobil...
Ale unui naufragiat pe malurile singurătăţii.
La originea lui, spitalul maritim a fost înfiinţat pentru a-i primi pe copiii bolnavi de tuberculoză
În holul principal tronează un bust din marmură albă
A împărătesei Eugenie, soţia lui Napoleon III...
... era naşa instituţiei. Venea des.
Exista o fermă mare, o şcoală şi un loc unde, după spusele legendei...
...marele Diaghilev repeta Ballet Russe.
Se spune că aici Nijinski şi-a efectuat faimosul salt, ridicându-se 3 metri în aer
Nimeni de pe-aici nu se mai ridică in aer.
Azi nu mai sunt decât bătrâni slăbiţi sau care, la fel ca mine sunt rigizi şi muţi
Un batalion de infirmi.
Merg deseori spre un loc pe care eu l-am numit Cinecitta.
O terasă pustie care se deschide spre un peisaj ...
Al cărui şarm poetic parcă e extras dintr-un decor de film.
La poalele dunelor, câteva bordeie creează iluzia unui oraş fantomă din vestul îndepărtat.
Îmi place să privesc suburbiile din Berck
...Par a fi un model pentru un trenuleţ electric.
Cât despre mare, spuma sa este atât de alba încât pare că provine din razele efectelor speciale.
Ceea ce prefer eu însă, este farul.
Mare, robust şi reconfortant cu razele sale roşii şi albe...
Mă las în grija acestui simbol frăţesc...
...Care are grija nu numai de marinari ci şi de bolnavi...
...pe care destinul i-a aruncat la marginea vieţii.
Cele două puncte de atracţie principale ale acestui micromuzeu sunt un bust de marmură albă...
...Care personifica tinereţea radiantă a acestei alteţe care a murit la 94 de ani.
... o jumătate de secol după sfârşitul celui de-al doilea imperiu...
5 ore de muncă. Nu e rău.
În fine... nu e Balzac.
Să continui?
- Şi scrisoarea... - Citiţi-mi Balzac.
- "Nu voia sa audă nimic." - Ah... Graham Greene.
"Lumina a revenit şovăielnică."
În mod subit, fără avertizare, unul din agenţii de politie l-a lovit. S-a simţit mai degrabă indignat decât înfuriat.
Aparţinea unei clase sociale care respecta legea. Poliţia era apărătoarea lui naturală.
...45 de ani, divorţat şi doresc să vorbesc cu consulul.
Omul care l-a tratat drept porc şi care purta o insigna de sergent i-a cerut să-i arate paşaportul.
- Ce-i asta? - E bărbat sau femeie?
Cred că e bărbat. Ţi-a făcut din ochi.
Scuzaţi-mă. Dumneavoastră aţi comandat un telefon cu speaker?
Dumneavoastră aţi comandat un telefon?
Hai. Plecăm
Ce faceţi aici? Cine v-a permis să intraţi?
Suntem de la France Telecom. Cineva a comandat un telefon.
- Trebuia sa va adresaţi recepţiei. - Nu era nimeni.
Instalaţi-l pe masa vă rog. Mulţumesc
Putin mai încet vă rog.
Vă vom informa cunoştinţele ca aveţi telefon. Îşi vor face programare pentru a vorbi cu dumneavoastră.
Vom avea grija să fie cineva cu dumneavoastră.
Scuzaţi-mă, nu poate vorbi? Nu vă comportaţi ca şi când nu ar fi aici
Întrebaţi-l chiar pe el.
Iertaţi-mă doamna dar, la ce-i ajută telefonul dacă nu poate sa vorbească?
Poate face apeluri anonime.
Sunteţi comic?
Cum îndrăzniţi?
Nu ai simţul umorului, Henriette.
3... încet...4....5...6
O musca foarte neagră aterizează pe nasul meu.
Îmi întorc capul ca sa o alung. Dar ea sta in continuare
Luptele greco-romane pe care le-am văzut la jocurile olimpice nu erau aşa de feroce
Mişcaţi capul? Când aţi început să faceţi asta?
Mulţumesc
Acum?
E un miracol, Jean-Do. Aţi mişcat capul.
- Una două, Marie, miracole. - Dr. Lepage, a mişcat din cap.
- Bună ziua. - Un miracol: A zis bună ziua doar o dată
- Progres. - A, e bine.
- Scoate limba Jean-Do - ÎI deschideţi gura?
Iată, vedeţi? Se mişcă puţin! e formidabil
Mişcarea limbii e esenţiala. Atunci mai există speranţa.
Foarte bine, e formidabil.
Începând de acum, vom lucra foarte mult pentru a vă permite să mâncaţi normal.
Un text nu există dacă nimeni nu poate să îl citească.
Ultima dată când l-am văzut pe tata, l-am ras. Era cu o săptămână înainte de atac.
Era suferind, am petrecut o noapte la el, în micul său apartament parizian, aproape de Tuileries
Şi, în dimineaţa următoare, l-am bărbierit. - Stai liniştit.
- Cui îi pasă dacă sunt bărbierit? - Mie.
- Sunt terifiat. - De ce?
De ideea că tu mă razi.
- Tu ai fost tot timpul neîndemânatic. - E o trăsătură de familie.
Da.
- Cafea? - Nu.
- Nu-l obosi. Nu-i e bine. - Cum pot să-l obosesc când îl bărbieresc?
- Mama ta a fost mai drăguţă. - Nu e greu?
- Să îţi aduci aminte de mama ta? - Da.
Îmi pui tot timpul aceeaşi întrebare şi eu dau mereu acelaşi răspuns, aceleaşi vorbe.
- Ce citeşti acum? - Recitesc "Contele de Monte Cristo".
- De ce? - Pentru că vreau să îi fac o adaptare modernă.
- La "Contele de Monte Cristo"? - Da.
Tot răzbunarea va fi inima poveştii.
Dar, vreau să fie o femeie, a zilelor noastre.
- Contesa de Monte Cristo? - Da, o femeie.
- Nu vreau să o citesc. - Dar nu am scris-o încă.
Dar am un contract cu un editor.
Dacă mă tai, te dau în judecată.
- A venit doctorul ieri.- Şi?
- Mi-a zis că o să trăiesc măcar o sută de ani - E bine, o să facem o petrecere mare
Eu n-o să vreau. Cine vrea să trăiască până la 100 de ani?
Jean-Do, să nu spui nimănui.
Îmi lipseşte mama ta în fiecare zi.
N-o să spun. E secretul nostru.
- Ar fi trebuit să te căsătoreşti cu Celine.. - Şi cu ce ar schimba asta?
Nu ai fi părăsit-o aşa de uşor. Şi copiii?
- Nu putem vorbi despre altceva? - Ştiu despre ce vorbesc.
Nicio persoană nu a avut mai multe aventuri ca mine. Poate doar Casanova
O amantă nu e un motiv să îţi părăseşti mama copiilor tăi.
Nu mai sunt valori în ziua de azi. Nu, nu e comic. E adevărat.
Şi vino şi cu copiii. Celine îi aduce.
- E şi asta adevărat. - Bine, nu aş avea suficient timp.
- Poftim. - Ce e asta?
- Floare de portocal. - Vrei să miros ca o târfă?
E afrodisiac.
- Bine. Fetele o să alerge după mine. - Sunt sigur, dacă vor avea şansa să vă miroase.
Lasă-mă să mă văd.
Olala. Dumnezeule, nu le mai fac ca înainte.
Vroiam să îţi spun ceva.
- Am uitat. - O să îţi aduci aminte.
Nu sunt aşa de sigur.
- Nimic nu se mai întoarce. - Totul e pierdut, nu?
A da, îmi aduc aminte ce vroiam să îţi zic.
Sunt foarte mândru de tine. Într-adevăr, sunt mândru.
Şi încă ceva...
Am uitat.
Reconoştinţa tatălui. E reconfortant...
...şi mai reconfortant azi. Suntem toţi nişte copii.
Avem toţi nevoie de recunoaştere.
Vreau să îmi văd copiii.
Iată, e ziua tatălui.
- La mulţi ani. - La mulţi ani, tată.
Presupun că o schiţă, o umbră, o bucată de tată e totuşi un tată.
Ziua Tatălui. Fiul meu îşi şterge saliva care a trecut prin buzele mele închise.
Până aici n-am scris niciodată vreo întâlnire forţată în calendarul nostru afectiv.
Plângi pentru că nu ai
găsit un băiat aşa frumos
ca mine...
Am vorbit cu Claude. A zis că merge bine cartea. E fantastic că o scrii.
Încă mai cred că eşti cel mai surprinzător om pe care l-am cunoscut.
Ai avut multe vizite?
Laurent, Anne-Marie...
... Michel... Aha...
Ea nu a venit? Nu a venit?
De ce nu? Credeam că e îndrăgostită nebuneşte de tine. E treaba ei.
Vrei să spun alfabetul?
Începând un regim înainte atacului mei...
...nu mi-am imaginat un rezultat atât de radical. Eşti nebun.
Acum ei ştiu că au un zombie drept tată. Mulţumesc.
Nu e drăguţ.
Copii.
Veri să jucăm spânzurătoarea, tată?
Te ajut eu. Zi-mi la ureche un cuvânt.
Începe cu un C, se termină cu un E şi are şapte litere.
Cangurul a sărit peste zid.
Zidul zoo-lui
Dumnezeule, ce sus a fost. Dumnezeule, ce frumos a fost.
- Gata. - Hai, plecăm, copii. Spuneţi la revedere lui tati.
La revedere, tati.
La revedere, tati. Pe săptămâna viitoare.
Nu sunt cuvinte că să exprime tristeţea ce mi-a venit.
Eu, tatăl lor, nu mai am simplul drept de a trece cu mâna prin părul lor...
... să trag tare, să-i îmbrăţişez şi să le simt corpurile mici.
Câteodată, mă sunt fericit că îi văd trăind, mişcându-se, râzând.
Asta numesc eu o zi frumoasă.
Ah, mi-a încălcat promisiunea de a nu mă compătimi?
Aţi fost sincer fericit.
Credeţi?
Poate.
Nu pot să rateze. Lasă televizorul! A, rahat.
- Poftă bună, pe curând. - Da da, pe curând. Ce faci???
Nu mai e televizor. Unde pot să mănânc seara asta?
Aş lua ceva bun, un mare ospăţ, la "Ducele"
Ce coincidenţă să vă întâlnesc aici. - Ştiu, e incredibil.
O scoică?
E la fel ca atunci când v-am auzit pentru prima oară numele.
Dulce.
Şi nu îmi plac complimentele.
Şi care e titlul următorului capitol?
Duminicile. Mi-e teamă de duminici.
Inima nu trebuie să îşi rateze bătaia când se dă drumul la TV.
E revelaţia înălţimii strategice.
Risc să treacă 3 sau 4 ore până revine bunul suflet care schimbă canalul
E groaznic duminica. Nu sunt ortofonişti, nu sunt psihiatrii.
Nu sunt kinetoterapuţi, nu sunt vizitatori. O echipă redusă la minimum.
Duminica e o traversare lungă a deşertului.
Dar azi, Marie mi-a sugerat nobil să merg la Mesă.
Am încercat să îi explic că nu sunt credincios, dar nu a făcut nimic
Peste tot, există oameni care se roagă pentru mine. Cum e fiica mea, Celeste.
Şi Marie, desigur.
Spirite foarte diverse sunt invocate pentru a-mi veni în ajutor.
În Nepal, se cântă mantra pentru mine.
Iar în Camerun, un doctor solicitat de mine cere tuturor zeilor africani.
I-am încredinţat ochiul drept.
Am participat la crearea acestei vaste reţele spirituală
care să îmi susţine săraca mea existenţă.
Nu e deloc admirabil, e un pic ipocrit, dar sunt gata pentru orice.
Sun foarte fericit să te văd aici, Jean-Dominique.
Am venit să te vizitez acum câteva zile, am venit cu cele sfinte pentru împărtăşanie
Dar dormeai.
- Da, dormea. - Ce?
- Aţi vrea să vă împărtăşiţi acum? - Nu.
- Da. - Să vă binecuvântez?
- Nu. - Da.
Doamne, ai milă de Jean-Dominique, a suferit mult.
Ajută corpul să se vindece şi mântuieşte-i sufletul.
- şi ajută-l să regăsească credinţa. - Spiritul meu e deja mântuit.
- În numele Tatălui, a Fiului şi a - Sfântului Duh. Amin... - M-ai avut bine.
Mon (al meu)?
Tatăl meu?
Sunt...
Tată, vreau să vă spun că sunt nişte călugări la Bordeaux care se roagă regulat pentru mine.
... care se roagă regulat pentru mine.
Într-adevăr. E bine. - Dar nu au avut rezultate extraordinare.
- Vă trebuie credinţă - Da, aşa zice şi doctorul.
Dar, Jean-Dominique, pot să vă fac o propunere?
În câteva zile o să conduc un pelerinaj la Lourdes
Lourdes?
Marie şi eu, ne-am gândit că poate vrei să vii şi tu
- Asta vă interesează? - Sunt unele leacuri miraculoase.
- E adevărat. - Am fost deja la Lourdes.
- E cazul să ne întoarcem. - Nu mă întorc.
E maşina mea, merg unde vreau.
- Ai spus că o să avem un weekend murdar. - N-am spus niciodată asta.
Oricum, Lourdes nu e un loc pentru un weekend murdar.
Tu ai un singur interes.
Vreau să o văd pe Sfânta Fecioară.
- Nu te cred. - Vreau să o văd pe Sfânta Fecioară şi să beau agheasmă.
- Tu nu ai milă. - Ba da.
O să bem toţi. O sa facă mult bine.
Impresionant, nu?
O să cumpăr sticlele pentru agheasmă.
- Mi-e rău... Rămân aici - Prostii. Ne-ar face bine să ne plângem ca tine...
Nu mă plâng. Ar fi periculos.
Imaginează-ţi că un tip sănătos ar fi aici când miracolul ar surveni? Şi ar deveni handicapat.
Eşti un prost.
- Bună ziua. - Bună ziua. domnişoară.
Uite! Mi-am găsit Fecioara.
- Uită. E aceeaşi prostie. - Nu mai vreau să vorbesc cu tine. Pleacă de aici.
Bine, de acord. Ţi-o cumpăr.
Doamna are ochi bun. Fecioara asta e unică, a fost binecuvântată de cardinal.
- Au mai rămas 318? - Nu ştiu nimic, uită-te în stoc.
- Şi cu cât o vindeţi? - 1899 franci.
Da, poftim.
- V-am mai văzut pe undeva? - Nu, nu cred, domnule.
Nu mai am mărunţiş.
- Nu pot să fac dragoste când se uită la mine - De acord.
Dar sper să o iei ca pe o constatare, nu ca pe o reclamaţie. Lasă-mă să o sting.
Nu.
Unică pe lume. Binecuvântată de cardinal.
S-a terminat. Când ajungem la Paris, ne despărţim.
- Din cauza ei? - Din cauză la tot.
De acord. Ai dreptate.
- E mai bine aşa... - Stinge lumina.
Dar nu Fecioara.
Hai, Jean-Do.
Dacă învăţaţi să spuneţi L, veţi putea înghiţi.
Şi veţi putea spune "l'eau" (apă)
E bine aşa? Stai confortabil?
"Oala sub presiune" aceasta ar putea fi titlul piesei de teatru...
...pe care aş putea-o scrie într-o zi plecând de la experienţa mea
M-am mai gândit să o botez "Ochiul", sau, de asemenea, "Scafandrul"
Cunoaşteţi deja intriga şi decorul.
O cameră de spital unde domul L, un tată în floarea vârstei
Învaţă să trăiască cu sindromul "locked-in", sechelă a unui grav accident cardiovascular.
Ambiţios şi foarte cinic, neavând decât eşecuri...
...domul L învaţă depresia.
Putem urmări aceste transformări lente graţie unui voice-off
... care reproduce monologul interior al domnului L.
Am deja ultima scenă. E noapte.
Domnul L e inert după ridicare cortinei
...iese de sub cuvertură şi face turul scenei într-o lumină ireală.
Apoi se face întuneric şi auzim o ultimă dată monologul interior al domnului L
La naiba, a fost un vis.
Ridică-te. Poţi să te ridici.
Totul e bine.
Vreau să-mi amintesc ce mi s-a întâmplat.
Vreţi să îi cer asta cuiva?
Nu?
- Alo, camera 119. - Cu cine vorbesc?
Sunt Claude Mendibil. Stau cu Jean-Do.
- Ah. E tatăl lui la aparat. - Da, vă aşteptam telefonul.
Deci, ce fac? Vorbesc, asta e tot?
Jean-Do poate să vă audă. Poate să vă răspundă.
- Mă veţi putea auzi spunând alfabetul şi... - A, da, mi-a explicat Celine.
Deci, vorbiţi, domnule Bauby.
- Poate să mă audă? - Da.
Jean-Dominique? Aici e tăticul.
Stau aşezat în faţa ferestrei deschise
Cum te mai simţi sau asta e o întrebare idioată?
Da, e o întrebare idioată.
Îmi lipseşti.
Şi mie îmi lipseşti.
Dumnezeule! E imposibil aşa să avem o conversaţie.
Uit tot ce vreau să spun. Ăăă, nu, mi-am adus aminte.
Ţi-am trimis un cadou. E o surpriză.
M-am mai gândit...
M-am gândit la noi. Suntem în aceeaşi barcă
Eu sunt blocat în acest apartament. Nu pot urca sau coborî scările.
Încearcă un pic să cobori 4 etaje când ai 92 de ani.
Vezi, avem amândoi locked-in syndrome.
Tu eşti închis în corpul tău, eu în apartamentul meu.
Jean-Dominique, să nu uiţi...
În sertarul de sus, din dreapta biroului meu, e o scrisoare.
Sunt ultimele mele dorinţe. E într-un dosar maro...
...marcat ca "Diverse".
Trebuie să te las acum.
- Nu plânge. - E uşor să spui asta.
Dar tu eşti fiul meu, în numele lui Dumnezeu!
La revedere, Jean-Dominique.
Nu nu, aproape am uitat, îndată e ziua ta.
O să te sun.
La mulţi ani!
Nu e uşor pentru un tată să vorbească cu fiul său când nu e deloc bine şi când nu are ce să facă
M-am gândit că schimbarea de orizont o să îţi facă bine.
O altă surpriză pentru tine. Închide ochii.
Închide ochii. Închide ochii.
Deschide-i.
"Contele de Monte Cristo"
Oh, nu se poate. În două volume.
Nu e ediţia originală, dar e destul de vechi.
Vrei să îţi citesc un pasaj? Din ce capitol?
Trebuie să folosim cifre romane. Dar eu nu m-am gândit la cifre.
Cât e în cifre romane?
E L, I, X.
Da, e mai rapid. Pe data viitoare.
- 50? Mai mult? - Da, mai mult.
Nouă? 59? OK.
Iată.
E şi o ilustraţie. Coincidenţa mă înspăimântă.
"Au luat loc de-o parte şi de alta... "
Domnul Noirtier stătea pe un mare fotoliu, în care era adus dimineaţa şi tras înapoi seara.
Era în faţa unei oglinzi în care se vedea reflexia întregului apartament.
Şi îl putea vedea tot fără să se mişte, ceea ce ar fi fost imposibil.
Auzul şi vederea au rămas singurele simţuri...
...care, ca două scântei solitare, rămâneau să animeze o materie umană
...deja pregătită pentru mormânt..."
Ce ziceţi, seamănă cu mine?
- Nu - Ba da.
Şi eu sperii...
- Nu e adevărat. - Întotdeauna m-am închipui rescriind Dumas.
Nu vă jucaţi cu o operă, acesta e destinul, acesta e lecţie, înţelegeţi?
Nu ştiu dacă Nortier e omul care aş vrea să devin.
Un costum de scafandru, e pus cu mine pe fundul oceanului.
Jean-Do, aş veni şi eu cu tine pe fundul oceanului
Pentru că şi tu eşti fluturele meu.
Ha, e o declaraţie de dragoste.
După ce terminăm de citit...
...o să ne scriem unul altuia despre o cursă de fond.
Nu ştii niciodată. Poate te culci cu cel care te învaţă să fugi.
Mi-ai lipsit la culesul viilor din acest an.
Te aştept şi sper să te văd la balul din anul viitor. Jean-Paul.
Tango-ul, nu-mi place.
Dragă domnule Bauby, privind cererea voastră de echipamente pentru camping
Fabricantul vă informează că va ajunge între 6 şi 8 luni, începând de la confirmarea cererii dumneavoastră.
Cu sinceritate, Henri Raynaud. Asta e o veste bună.
A, ăsta e Papinou.
"Iată un cadou"
Uite, e o poză cu tine când erai mic.
Jean-Do, 8 ani, Berck sur Mer.
A, e Anne-Marie.
- Camera lui Jean-Dominique Bauby... - Cu cine vorbesc?
Celine Desmoulins. Şi dumneavoastră?
Da, e ea. Vreau să vorbesc cu Jean-Do.
Nu închideţi.
V-am pus pe speaker. Vorbiţi, el vă aude.
Nu pot să vorbesc cu dumneavoastră.
Nu puteţi face altfel. Pentru că nu e o altă persoană care să fie intermediar.
- Nu e ortofonista acolo? - Nu, nu e azi aici. - Jean-Do
Iubirea mea?
Ştiu că am zis că o să vin, dar am ajuns până la gară şi după aceea m-am întors.
Nu pot face faţă.
Te rog, iartă-mă.
- Celine? - Da.
Poţi să pleci puţin din cameră? Am să-i spun lucruri personale. Nu vreau să le auziţi.
Nu pot să ies
Nu mai e nimeni aici. Aşteptaţi, vrea să spună ceva.
U?
N?
Un minut?
De acord, ies. Dar nu mult timp.
Jean-Do, eşti acolo?
Dragostea mea...
Te iubesc mai mult ca niciodată.
Vreau să te văd, dar nu cum eşti acum.
Mă gândesc doar la cum ai fost.
Sper să te faci bine.
Mi-e dor de tine.
Mi-e tare dor de tine, dar nu pot să te văd. E insuportabil.
Ştiu că tu mă înţelegi
Mă gândesc tot timpul la tine.
Ştiu că familia ta îţi este alături.
Vrei să vin?
- Am revenit. - Vrei să vin?
- Vrei să vin? - M-am întors, Ines.
Fiecare...
În fiecare zi.
În fiecare zi te...
În fiecare zi te aştept.
Mai repetaţi.
Nu v-am auzit.
A spus: în fiecare zi te aştept.
Îmi pare rău, Jean-Dominique, dar dacă nu prind loc în acest avion, o să ratez legătura spre Hong Kong.
Vă las locul meu. Vă rog.
- Pot să iau zborul următor. - Mulţumesc.
Călătorie plăcută.
Dar nu mergeţi la Hong Kong, mergeţi la Beirut.
Domnule Bauby, vă simţiţi bine?
Să nu vă speriaţi.
În general, nu îmi aduc aminte visele. Oamenii care îşi amintesc visele enervează pe toată lumea.
Dar cel de aici mă urmăreşte tot timpul, nu ştiu de ce.
Mă sperie.
Acest sentiment de fatalitate nu mă părăseşte.
Ar trebui ceea ce pot descrie ca fiind un miracol pentru a-mi îmbunătăţi moralul.
E periculos să crezi în miracole personale. Ei au până la urmă tendinţa să te facă să te simţi important.
Însă, sunt obligat să spun că eu cred într-un miracol
Am început să cânt.
Am mârâit, am cântat.
Auzul meu nu e excelent. Câteodată îmi aud inima cum bate.
Dar îmi spun că sunt aripi de fluture.
Da, fac progrese de necontestat, pot fi urechea fluturelui.
Pot contempla viitorul. În curând, vara se va termina...
... şi îmi voi petrece prima toamnă în acest spital.
Niciunde decât aici.
O repetiţie eternă.
Aici.
Cum e, grasul meu?
Vorbeşte!
- Jean-Do, tu vorbeşti! - Cântă, de asemenea.
Hai Jean-Do, cântă pentru Laurent. Te rog, Jean-Do, sau pentru mine.
Cangurul a sărit peste zid...
- Dumnezeule, ce sus era! Dumnezeule, ce sus era! - Nu nu, nu mai cânta.
Cum e?
- El cântă? - Nu nu, nu mai cântă.
Am pneumonie.
Până în momentul în care am crezut...
Ca un marinar care vede ţărmul dispărând. Mi-a văzut trecutul cum dispare.
Cum se retrage din ce în ce mai mult în cotloanele amintirilor.
Ce revenire!
La ziar, e un cuplu... Îi cunosc, dar nu le ştiu numele.
E maşina mea!
Noua mea maşină.
A murit claxonul?
- Ai văzut maşina mea?
Foarte frumoasă.
Totul e bine?
Da? ai avut o săptămână bună?
- Mergem la teatru? - La teatru? Da, mergem la teatru.
- Şi mâncăm scoici? - Mănânci şi scoici acum?
- Să nu îi aduci prea târziu. - Da.
Hai! Hai Hai!
- Pot să stau în faţă? - Desigur. E cel mai bun loc!
Drum bun.
Aţi văzut asta un pic?
- Cum merge echipa? - Da, echipa, suntem buni?
Când faceţi duş după, cum faceţi? - De fapt, facem duş şi ne dezbrăcăm şi jucăm fotbal
- Scoţi puţulica acolo? - Nu.
Când eram mic, era un copil care nu vroia să se dezbrace la duş.
Antrenorul l-a împiedicat să mai joace fotbal. Tatăl lui a vrut să îl bată pe antrenor
Dar nu a făcut-o, mama l-a calmat.
Şi, în final, nimeni n-a făcut nimic, în afară de copil, care a părăsit echipa.
- N-ai probleme acolo, nu? - Nu. Intru la duş îmbrăcat.
- Te îmbraci, nu? - Nu..
- Ce altceva îmi mai povesteşti, mama e bine? - Da.
- Recunoşti casa de la vale? - Da, e a mătuşii Diane.
Iată. Vi-e cald acolo, nu?
Nu, nu mi-e cald.
A plouat acolo...
A plouat...
Va ploua. Trag pe dreapta. Mă opresc.
Tată, ce ţi se întâmplă, tată?
Sunaţi-o pe mama voastră. Repede!
Am avut timp să am un ultim gând, ar fi trebuit să merg la teatru.
Dar o să ajungem prea târziu, o să mergem însă mâine seară.
Şi apoi am intrat în comă.
Asta-i cartea?
Pentru Theophile, Celeste şi Hortense.
Le doresc mulţi fluturi.
Toată recunoştinţa pentru Claude Mendibil
Să înţelegeţi rolul ei primordial care l-a avut în scrierea cărţii.
Am fost tot timpul aici.
Să ştii.
Cronicile sunt magnifice, Jean-Do. Vrei să le citesc?
Omul care dictează în tăcere. Privat de gesturi şi cuvinte.
Jean-Dominique Bauby a învăţat să se exprime cu pleoapa, ca să scrie "Scafandrul şi fluturele"
Bulversând o vizită în adâncurile singurătăţii ce umple spitalul maritim din Berck.
De Bernard Chapuis.
"O carte bulversantă"
Jean-Dominique Bauby, 43 de ani, jurnalist reputat, tată, om liber,
Vroia să scrie un roman despre răzbunare feminină. "Contesa de Monte Cristo"
Jean-Dominique Bauby a murit pe 9 martie 1997...
... 10 zile după publicarea cărţii sale, "Scafandrul şi fluturele".